Opponensi vélemény
Domschitz Mátyás: Tudáskombináló szervezeti hálózatok
c. doktori disszertációjáról

Domschitz Mátyás disszertációjában arra a heroikus feladatra vállalkozott, hogy a több évtizedes szervezetfejlesztői gyakorlata során felhalmozott tudást, a terepen elvégzett kutatások tanulságait ötvözze a kommunikációelmélet absztrakt rendszereivel, s ez által a praxist a teóriával támassza alá. Alapvető kiindulópontja, hogy a szervezet mindenekelőtt kommunikatívan alkotott konstrukció, s épp ez a tény indokolja, hogy egy kommunikáció doktori program keretei között fejtse ki gondolatait.
A ma egyre inkább domináns felfogásból indul ki a szervezetek tanulmányozásához: a hálózatok, azon belül is a tudásalapú, tudáskombináló hálózatok elvéből. Az ilyen szervezetet pedig – ahogy a delfinraj szellemes metaforája is érzékelteti – a kooperáción alapuló kommunikáció jellemzi, ez az alapja a hatékonyságának. A lényeg ebben az elgondolásban az, hogy a mai nagy rendszerek esetében a működés olyan bonyolult kapcsolatrendszerben valósul meg, amelyet igen nehéz áttekinteni – ábrázolni pedig még nehezebb, a szerzőnek minden ilyen irányú igyekezete ellenére. A bonyolultság következménye, hogy a kívülről—felülről irányítás lehetősége elvész, a szervezet csak önálló szereplők kommunikáción és tudásmegosztáson alapuló proaktív cselekvése révén tudja megőrizni működőképességét. Ha további analógiákra volna a szerzőnek igénye, akkor leginkább az elme működésével kapcsolatos modelleket ajánlom a figyelmébe, akár a párhuzamos megosztott feldolgozás modelljét, vagy akár a tudat globális munkatér modelljét Benjamin Baars-tól.
Domschitz Mátyás azonban két lábbal a földön jár, és inkább egy globális nagyvállalat kutatási és fejlesztési részlegének működésén és szerkezetén mutatja be elképzelését a tudásalapú hálózatos kommunikációról. Az elméletet mindjárt operacionalizálta is, és egy erre alkalmas kérdőív segítségével empirikusan mérte föl, hogy ez a K+F részleg milyen szervezeti képet mutat. A kérdőív az autokratikus—megengedő és az integrált—szétforgácsolt dimenziók mentén vizsgálta a szervezetet. Az eredmény magáért beszél, szépen igazolja a szerző tézisét a mai hatékony szervezetről: „Ez az R&D csoport szervezeti kultúráját feladatkultúrásnak mutatta, amelyben az éppen elvégzett, elvégzendő feladat szervezi meg a munkát. Az integráltságot nem hatalom és nem is szerep előírások adják, hanem a csoport autonóm, önszerveződése, motivációi és a folyamatok ismerete és követése és a folyamatos kommunikáció. A „megengedő” dimenzió, azt mutatja, hogy a vezetés nem avatkozik be a részletekbe, ám gondoskodik azokról az együttműködéshez szükséges intézményes feltételekről, ami miatt az autonóm proaktív cselekvések integrált egészet alkotnak.” Ebben a fejezetben ilyen gyakorlatias szellemben veszi sorra mindazokat a pszichológiai, kommunikációs és szervezeti tényezőket, amelyek a tudásalapú tevékenységek sikeréhez szükségesek.

Ezt követően egy egészen más szervezetben egy konfliktus megoldásához alkalmazott gyakorlati módszert mutat be egy igen tanulságos esettanulmány keretei között. Egy középiskolában a diákönkormányzat által szervezett és lebonyolított úgynevezett igazlátó program lebonyolítását ismerteti, és ennek keretében a szervezetben kimondható és ki nem mondható tudás jelentőségét vizsgálja abból a szempontból, hogy a kommunikatív racionalitás mit követel meg, s ha nem érvényesül, az milyen káros következményekkel jár a szervezetre. Ez a blokk igen jól megírt, érett anyag, nem véletlenül, hiszen különböző formákban már önállóan is publikálta a szerző. A tanulmány kiváló, az opponens számára azonban nem teljesen világos, hogyan illeszkedik a disszertáció koherenciájába, hogyan vezet át a fejezet további részét kitevő kommunikatív cselekvés fogalmához. Majd hasonlóképpen, a beszédaktusok és a kommunikatív cselekvés kifejtését milyen logika szerint követi egy konkrét „szervezetfejlesztési szerszámosláda”, majd pedig egy konkrét esettanulmány arról, hogy egy konfliktus kezelésében a facilitátori tevékenység miként kaphat szerepet. Talán markánsabban és explicitebben kellene kifejteni az illeszkedéseket a disszertáció gondolatmenetének egészéhez – különösen, ha a szerző a dolgozat publikálását tervezi.
Ennek az inkább gyakorlati dominanciájú résznek a lezárásával a szerző áttér a kimondottan elméleti kérdések taglalására, és mindjárt egy olyan fejezettel indít, ami az elméleti megközelítést a meta-szintre emeli, a szervezeti kommunikációról szóló kommunikáció, tudományos irányzatok áttekintésének szenteli. Ám hamarosan ismét vált a nagyon konkrét kutatási síkra, és egy szociolingvisztikai elemzésen hasonlítja össze a proaktív ill. reaktív szervezeti viselkedés, vezetői stílus ismérveit. Ez a szövegelemzési, diskurzus-elemzési megközelítés rendkívül izgalmas és releváns, csak az okoz egy kis bizonytalanságot az opponensnek. hogy nem sok-e egy rövid fejezet erejéig ebbe az önmagában is komoly témába belekapni. Ez a fajta mohóság amúgy sem áll távol a szerzőtől, nincs szíve egy-egy érdekes mozzanatot kihagyni a dolgozatból, amitől az olvasót olykor a barokkos bőségtől való megcsömörlés fenyegeti. Különösen akkor, ha ezt a szófajok szintjére ügyelő mikroelemzést különösebb átmenet nélkül követi egy rendszerelméleti fejtegetés. Az opponens érzése szerint ismét a koherencia bicsaklásával van dolgunk, de az is lehet, hogy az opponens földhözragadt szelleme nem képes eléggé szárnyalni. S hogy a földhözragadt olvasó dolga még nehezebbé váljon, amikor koherenciát szeretne teremteni az egyébként kitűnő, nívós és érdekfeszítő olvasmányban, a következő blokk egy narratív interjúelemzéses esettanulmány egy környezetvédő nonprofit szervezetről. Valószínűleg sokat javítana a helyzeten, ha a szerző az ilyen váltásoknál bevágná a Monty Python örökbecsű vinyettáját: „And now, something completely different”.
Ám éppen ezen a ponton a dolgozat megbékél, és visszatér a K+F részlegben lefolytatott kutatás összegzéséhez, sok szemléltető interjúidézettel. Kellő kreativitással ezek az empirikus illusztrációk beilleszthetők a dolgozat különböző szakaszaiban kifejtett elméleti keretek közé, de valahogy mégis azzal a hiányérzettel teszi le az olvasó a disszertációt, hogy egy gazdag és lebilincselő patchwork-öt olvasott, de azért mégiscsak patchwork-öt. Ez a disszertáció nagyon sok értéket hordoz, a szervezetfejlesztő szakma minden bizonnyal nagyon sokat profitálhat belőle, de az a javaslatom, hogy sürgősen keressen fel a szerző egy kíméletlen szerkesztőt, és addig gyúrja, amíg az opponenshez hasonló együgyű olvasók számára is világossá válik a mű koherenciája.

A disszertáció nyilvános vitára bocsátását támogatom.

Dunabogdány, 2010.09.05.

Dr. Habil. Síklaki István